SOMMERTIMER
Løp, løp!
- Ikke for fort. - Trappen er glatt.
- Er du Batman eller Superman? - Den er der borte!
- Gikk det bra? - Ja.
- Vent! - Begynn å lete nå.
- Har du funnet noe, Max? - Nei.
- Jeg tror jeg har funnet den! - Det brenner for Max.
Har dere funnet noe? Hundene løp av sted.
- Rop på dem da. - Bijou og Bretzel!
Nå åpner vi brevet.
Du fanget meg ikke. Du er dum.
Ok. Hva står det i det?
- Ingenting. - Det er usynlig blekk.
Daisy kom på det.
- Pierre, gi meg lighteren din. - Her. De kom på hemmeligheten.
Slutt å mase med meg.
Ja. Se!
- Du skal alltid være først. - Det ligner øya.
Og der er broen. Jeg vet hvor det er!
Kom, Lester! Vi skal finne skatten.
- Ha det! - Vi ses snart.
Hvorfor løper de av sted?
- Jeg ringte for ti minutter siden. - Vi hørte det ikke.
- Har dere lekt ved dammen nå igjen? - Nei da.
- Slapp av! - Dere er fullstendig ansvarsløse.
- Det blå eller det stripete papiret? - Det der.
- Jeg fant dette. - Takk. Har du teip?
Unnskyld.
Pokker...
- Gikk det bra? - Jeg hater champagne.
- En skål bare. - En dråpe da. Det holder, takk!
- Drikk nå. Det er jo bursdagen din. - I min alder feirer man ikke.
- Det er en sjanse til å omgås folk. - Så sant. Jeg ser dere aldri.
- Særlig ikke Adrienne. - Jeg?
Jeg bor jo i New York, og jobben hindrer meg.
Jérémie bor enda lenger unna, men de kommer hver sommer.
Vi leser bare om deg i avisene.
En venn sendte meg en artikkel fra Japan. Jeg skjønte ikke noe.
Jeg lager en ny serie for Takashimayas varehus.
Enkle og klassiske tilbehør. Det er vanskelig og jeg er forsinket.
- Ok, på din... - Nei. Slutt!
- Vi må få si det. - Syttifemte fødselsdag.
Si hva du vil! Skål!
Gaven!
- Det er fra hele familien. - Så snilt, men det trengtes ikke.
Åpne før du protesterer.
- Hva er det? - Vent og se. En telefon.
- Men det er jo tre telefoner. - En basetelefon og to håndenheter.
Jeg trenger ikke tre telefoner.
En for soverommet, en nede og en for atelieret eller hagen.
Da trenger du ikke å løpe rundt.
Det gjør meg ingenting å løpe. Telefonen min virker bra.
- Dette er for vanskelig. - Nei da. Den er barnslig enkel.
Manualen er på flere språk. Les det.
Se. Takk.
Det var virkelig snilt.
Dere får forklare hvordan den virker og sette den sammen før dere drar.
- Selvsagt. - Vi tenkte også på noe du trenger.
Det er ikke så originalt, men likevel.
Et mohairpledd. En gave for gamlinger.
Det er perfekt for lange vinterkvelder foran peisen.
Da kan du se Patrick Sébastien i fred og ro.
Jeg spøkte bare. Det er lott og framfor alt veldig anvendelig.
Jaha. Takk igjen. Nå setter vi oss og spiser.
- Jeg tar det. - Legg det der.
Se, så bra det passer til meg.
- Hva syns du? - Sjarmerende.
Gå nå.
- Det er ingen ordentlig gave. - Jeg vet hva det er.
- Ingen overraskelse heller. - Den amerikanske utgaven?
Den ble nettopp ferdig. Direkte fra trykkeriet.
Fin, hva? Jeg er glad for at de tok maleriet vi valgte.
- Layouten er rålekker. - Der ser man atelieret.
Jeg ventet den først neste måned. De sendte meg jo bare en tekst.
- Ville de at du rettet engelsken? - Nei, det kan jeg ikke.
Jeg ville bare rette noen feil som fantes i den franske utgaven.
- Den utgaven er veldig bra. - Ikke innholdsfortegnelsen.
- Du forfølger dem helt til det siste. - Man er aldri nøyaktig nok.
Får jeg se?
- Hvem vil ha salat? - Det hadde gledet deres gamle onkel.
Du har alltid sagt at han ga blaffen i utmerkelser.
En så fin bok, 30 år etter hans død i USA, det viser at verden bryr seg.
- Takket være deg. - Du burde være stolt over jobben din.
- Det viktige nå er retrospektivet. - Nettopp.
- Har de bestemt datoene? - Ja, juli i San Francisco.
November i Chicago og januar i Wien.
Paris er ikke bestemt, men trolig begynnelsen av neste år.
- Drar du? - Ja, på utstillingen i San Francisco.
- Vi prøver å komme. - Det håper jeg virkelig.
- Barna også? - Ja. De små vindrikkende barna!
Dette fotoet var ikke i den franske utgaven.
Det er her! Det ble tatt akkurat der vi sitter.
- Det er ham, i midten. - Så morsomt. Hvilket år er det?
- Sent på 1960-tallet. - 50-tallet.
Nei, 60-tallet. Se!
Det er samme bord som står på samme sted.
Det er sant.
Hvorfor endre stedet? Det står bra her.
- Hvem er han? - Vent. Det er en av Pauls venner.
En konstruktivistisk skulptør. Det gikk bra for ham.
Han er glemt nå. Der er kona hans.
- Hvor er konjakkglassene? - Jeg flyttet på dem.
- Vent! Jeg tørker av dem. - Det trengs ikke.
- Jo, det går så fort. - Sylvie og Pierre!
Ta det med ro. Du er hos farmor nå.
- Jeg skal vise dere Corotmaleriene. - Hvem er Corot?
En 1800-tallskunstner som selv ga maleriene sine til forfaderen din.
- Hvorfor ga han dem bort? - Som takk kanskje. Han var jo lege.
Så har vi den der også.
De blir deres og deres søskenbarns. Så gir dere dem til barna deres.
- Liker dere om dem? - De er vakre, men ikke min stil.
De er fra en annen tid.
- Hva het de nå igjen? - Puma, basketsko.
- Hvorfor blir laget de i Kina? - Det er billigere der.
Vi har fem fabrikker der. Jeg har ansvaret for den tekniske delen.
Jeg er mye på flyplasser. Air China er ikke så pålitelige.
Men det er spennende. Det er framtiden.
Ligger framtiden i å lage billige sko der arbeidskraft ikke koster noe?
Det er ikke nytt og ingenting å være stolt over. Unnskyld meg.
Du kan mene hva du vil. Men veksten fins der, og du har fordel av det.
- Converse! - Samme sak. De er ikke engang sko.
Spør Frédéric. Han er jo familiens økonom.
- Det er sant. Men USA støttes mest. - Du har det ikke kjedelig i Shanghai?
Nei da. Med tre barn flyr tiden av sted.
Jeg engasjerer meg i en kristen hjelpeorganisasjon.
Frivillige trengs alltid. Fattigdom er utbredt. Jeg gjør hva jeg kan.
- Skal jeg hjelpe deg? - Så ille er de ikke ennå.
Men ta telefonen og boken og legg dem på kontoret.
- Gi meg en isbit også! - Ja visst. Som du vil.
Det er morsomt å treffe familien, men trettende også.
- Du anstrenger deg for mye. - Nei da. Eloise gjør alt.
- Jeg er gammel. Der har vi svaret. - Det er ingen fare.
Jeg påstår ikke at det er det. Men når man er 75 år-
- må man tenke på det som kommer.
- Hva mener du? - Det som hender når jeg forsvinner.
- Du har mer enn nok tid. - Nei.
Siden du er eldst og bor i Frankrike får du ta deg av arveoppgjøret.
- Jeg vil ikke prate om arven. - Det må vi. Du er alltid opptatt.
Nå er du her, og derfor vil jeg si noen ting.
Skrivebordet er av Lous Majorelle, og stolen også. Men det vet du.
- Det har du sagt tusen ganger. - Musée d'Orsay vil gjerne ha det.
Det er det samme med skapet av Josef Hoffmann.
Det er jo dere tre som bestemmer... Alt deles på tre.
- Vi rører ingenting. - Jeg vil ikke vite noe.
- Kolleksjonen din skal bevares. - Jeg bekymrer meg for Pauls minne.
Det er jo minnene mine og livet mitt. Ungdommen min.
Jeg har gjort mitt beste. Siden blir det en annen historie.
- Vår historie. - Nei, dere må ikke vokte graven hans.
- Vi gjør det for deg. - Jeg blåser i hva dere gjør.
Jeg har lagt alt inn i mapper.
Her er lista over de viktigste tingene.
Hvor de kommer fra, og deres omtrentlige verdi.
Men de må vurderes på nytt nå.
Her er Paul Berthiers skissebøker.
Veldig få kjenner til dem.
Det er tegninger, akvareller...
Og krokier. Jeg lånte dem ut en gang til en utstilling i Oxford.
Men du ser... De hører sammen.
Ikke skill dem. Det var et ønske Paul hadde i testamentet sitt.
Kom! Jeg skal vise deg en annen ting i salongen.
Jeg glemte de dekorative maleriene av Odilon Redon.
Denne og den som er i atelieret. Vær forsiktig for...
Man ser det ikke, men de har blitt skadet av fukt og må restaureres.
Og det får du ta ansvaret for.
Dette vitrineskapet er også av Loius Majorelle.
Det er ikke min smak, men er vel verd en del.
Jeg blåser i verdien. Jeg er ingen kunstekspert.
- Alt blir snart ditt. - Men det skal ikke selges!
Jo, selges. Det er ting for et museum.
De skal ikke oppbevares i et forlatt sommerhus.
Når du har forsvunnet er barna store. De elsker huset, og vi kommer ofte.
Fordi huset er deres barndom. Så får de sine bekymringer-
- og annet å gjøre enn å vie seg til gamle antikke greier.
Her fins bitene av Degas skulptur som dere slo i stykker da dere var små.
Ja, det ble stor oppstandelse.
- Går det an å redde den? - Det tror jeg ikke. Men slik er det.
Den siste skissen som din gamle onkel gjorde.
Hagen sett fra dette vinduet.
Lenestolen hans sto der. På slutten ville han ikke flytte på den.
Jeg husker det. Han snakket anstrengt og luktet vondt med en ting i halsen.
- Heldigvis tok Eloise seg av ham. - Jeg var redd for ham.
Denne håper jeg blir i familien, helst hos deg.
Bare du har interesse av den.
Jérémie skjøtter forretningene sine i Kina og Adrienne...
Han er alltid på farten. Hun har aldri tid til noe.
Og du? Hvordan går det med jobben?
Jeg har gitt ut en bok. Ikke noe som lokker deg.
Den er basert på forelesningene mine i økonomisk statsvitenskap.
- Jeg har undervist i to år. - Ja. Nå ringer det en klokke.
En debattbok som Paul Vernon begynte å debattere med.
- Paul Vernon fra France Culture? - Den samme.
Han snakker så godt, er intelligent og har en god radiostemme.
Han sa at boka mi var full av mange ubegrunnede hypoteser.
- Jeg skal lese den. - Du leste ikke den forrige.
Jo da. Den ligger på bordet. Jeg skal lese den.
- Du blir bare lei av den. - Vent, jeg glemte noe...
Vasen er av Antonin Daum. Det fantes to, men en forsvant.
Det har du sagt flere ganger.
Eloise har nok knust den, men hun innrømmer det ikke.
Men selv alene er den verdt en del.
Mamma irriterer meg.
Hun later som hun er interessert i hva jeg gjør.
Økonomi er vel ikke hennes greie. Ikke min heller, ærlig talt.
Hunder, kom! Det var hun som sa hva jeg skulle gjøre.
- Jeg trodde det var faren din. - Må han hvile i fred. Mora di også.
Han var syk og brydde seg om framtiden din. Hva ville hun?
- Snakke om sin død. - Formulerte hun seg slik?
Nei, hun pratet om samlingene, skissene og huset etter henne.
- Hun pratet altså om sin død. - Det var jo det jeg sa.
- Jeg syns hun stråler. - Men hun er 75 år.
Og? Hun kan leve 10, 15 år til. Kvinner lever lenge.
- Hva skjer om hun dør i morgen? - Med huset, mener du?
- Ingenting. Det får være som det er. - Er det sikkert?
Søsknene dine bor utenlands. Hvorfor skulle de ville beholde det?
- De er vel glad i familiens hus. - Jeg håper det, men er ikke sikker.
De kommer stadig sjeldnere. Hivs ikke Hélàne er der, så...
Hva så?
Moren din vet at spørsmålet dukker opp. Hun er mer klarsynt enn du.
Slutt!
- Så hun nevnte Daumvasen? - Hver gang. Hun er helt fiksert.
Har hun det dårlig, snakker hun om den. Hun tror jeg har knust den.
Det er sant at den har vært borte lenge. Det gjør ikke meg noe.
Jeg syntes den var stygg.
Jeg foretrekker denne her!
- Har hun det dårlig? - Hun er deprimert.
Visse dager sier hun ikke et ord.
Hun har minnetap og glemmer hva hun nettopp har sagt.
- Hun tok opp spørsmålet om arven. - Det er de eneste hun tenker på.
Hun vil at du tar hånd om Paul Berthiers verk.
- Ja, men hun sier det motsatte. - Husker du ham?
- Knapt. - Han døde i 72. Hvor gammel var du?
10 år. Jeg husker det, men dårlig. Hvert besøk var litt høytidelig.
- Han var herlig. Da levde huset. - Det gjør det ennå.
- Når du er her, to ganger i året. - Har du litt papir? Max sølte.
- Selvsagt. - Mange takk. Takk!
- Hjelp meg å ta ut kaka. - Ja.
Hvis mamma ikke var her, ville du bli her og passe huset?
- Ja, hvis du beholder det. - Vi gjør det for barnas skyld.
Jeg hadde glemt denne.
Er det Cristophle?
Den var Pauls. Den kom fra familien hans.
Ja! Den er som et løveavtrykk. Den er kjempefin.
Jeg hadde nesten glemt det, men jeg drømte om den.
Jeg gjemte den under genseren, tok den med og så var jeg i en skog.
Det regnet. Den ble til et ekte blad som en nøkkerose med røtter.
Jeg fikk panikk og så våknet jeg.
Teserviset tok jeg fram for din skyld. Det er der.
Det er for liten for en familie.
Jeg husker ikke om det er Georg Jensen eller Michelsen. Det er dansk.
Det er Georg Jensen.
De lagde slike ting med hamret overflate.
Jeg så at du tok fram dette også. Det er ikke like velgjort.
Man ser virkelig forskjellen.
Det ga meg inspirasjon til arbeidet mitt på kunsthøyskolen.
Jeg formgav nesten samme ting, men med en blomst lengst oppe.
Jeg fikk gode karakterer, men det var et plagiat.
Jeg har sagt det før, men brikken og teserviset blir ditt.
- Det var ikke det jeg ville si. - Det passer kanskje ikke din stil.
- Hvilken livsstil da? - Du liker mer moderne ting.
- Sånt som du formgir. - En vellykket ting er alltid fin.
Moderne eller antikt... Begge kan være vakre å se på.
Unnskyld, men som regel foretrekker du ting som ikke tynges av historien.
- Det er sant. - Du bruker nok ikke teserviset.
Det er også sant.
Paul kjøpte det da han stilte ut i Københavnt tidlig på 60-tallet.
Jeg var der. Det gikk dårlig.
Han solgte ingenting, han fikk dårlig kritikk. Det var en katastrofe.
Sylvie og Pierre, jeg har ropt på dere tre ganger.
Nå holder det. Vi må dra.
- Gå nå, klem om farmoren din nå. - Nå får vi skynde oss.
Legg denne i baksetet. Og vær forsiktig.
- Inn i bilen. - Vi vil slippe å sitte i kø.
Det haster. Vi drar til Shanghai i morgen, vi skal pakke og låse huset.
Flyet går klokken 13.00.
- Du lovte å komme. Vi har gjesterom. - Ikke om sommeren. Det er for varmt.
- Jeg er for gammel for en sånn reise. - Kom på åpningen i San Francisco.
Du vet hvor nervøs jeg har vært for den.
Nei da! Jeg kjenner museet. Det er flott.
- Jeg vet det, jeg vet det. Kommer du? - Det er klart.
Vi kommer dit alle sammen.
Nå drar vi. Vi ses i september!
- Ha det, barn. Ciao! - Vær forsiktig.
- Stanser du på Place de Clichy? - Selvsagt. Hvor du vil.
- Glemte du ikke eplene? - Nei da.
- Skal jeg tenne lyset? - Takk. Det er bra sånn.
Barna glemte kurven din med kirsebær.
Foreldrene var så distraherte. De tenkte på hjemreisen allerede her.
Frédéric syntes at du var dyster.
Jaså? Jeg pratet om min død. Det er helt naturlig.
De er voksne. Jeg skal ikke legge meg opp i deres liv.
Mye vil forsvinne med meg.
Minner, hemmeligheter og historier som ingen bryr seg om lenger.
Men...
Resten blir igjen. Ting.
De får ikke bli en byrde. Det ville ikke Paul heller.
- Skal jeg lage litt mat til deg? - Nei, takk. Jeg er trøtt.
Jeg går og legger meg tidlig.
- Jeg fant ingen parkering. - Det fins en for besøkende.
- Har alle kommet? - Ja. Alle unntatt du.
- Han avskyr den, hva? - Nei. Han inviterte deg jo.
- Nå er vi her! - Hei, Amelie! Frédéric!
Kjenner du til programlederen Paul Vernon? Så fint.
- Studioet ligger her. - Skru av mobilen.
Frédéric Marly, hvis jeg oppsummerer tankegangen og setter den på spissen-
- er økonomi en bløff, en overtro likeverdig en primitiv fetisj.
Og økonomer er prester i en moderne religion som er like hul som andre.
- Ja, det stemmer i prinsippet. - Selv om man leser den nøye...
Så virker det som du likevel tviler på dine egne påstander.
Nei, jeg sier at økonomien er det motsatte av vitenskap, -
- og hvert forsøk på å kontrollere den, uansett om det er godt eller-
- ikke, gir den ventede effekten. Det er det jeg sier.
Men du er jo selv økonom. Syns du at yrket ditt er unødvendig?
- Jeg var dårlig. - Nei, jeg syntes du var kjempebra.
- Det er for teknisk og kjedelig. - Det er spennende.
Dessverre ikke. Folk skrur av etter et minutt.
- Boken var helt meningsløs. - Du tar feil. Mange har likt den.
- Nei. Jeg er klarsynt. - Bokhandler vil at du signerer den.
- Jeg ringer. Si i fra om signeringen. - Ok. Selvsagt.
Ha det.
Hei. Jeg kondolerer.
Takk. Jeg setter pris på at du kunne komme så fort.
Det er jobben min. Moren din ble satt pris på i landsbyen.
Jeg vet det.
Hun ringte for bare ti dager siden om jegerne i skogen.
De løse villsvinene ødelegger gjerdet.
- Jeg satte opp et elektrisk gjerde. - Det ville vi også ha gjort.
Jeg har gjort i stand papirene. Du fyller bare i nummeret på gravstedet.
Bli med. Jeg tok fram et kart over kirkegården.
Det er dårlig med plass. Vi skal utvide, men det blir først neste år.
Gravplassene her, H4, H6 og H6, er ledige.
Landsbyen har virkelig forandret seg på 20 år.
Vi har mange nye firmaer. De ansatte kjøper hus i regionen.
Det er rolig, fredelig og nær naturen.
De er nær Paris her.
50 minutter til Gare du Nord. Det går tog hver halvtime.
Pass på! De har laget et hull der. En eldre person døde i forrige uke.
Der er gravplassene. Når de er opptatt må vi utvide.
Den, inntil familiekapellet?
Ved siden av det rustne korset fins tre anonyme graver.
Vi skal rydde der. Her borte.
Jeg vil kjøpe avisen.
- Hva er det? - De publiserte dødsannonsen.
Men de tok ordene fra Paul Berthiers testament. Jeg ba dem la være.
Det gjør meg forbannet.
- Du sa at hun hadde det på dagboken. - Ja, det hadde hun.
"Jeg gir deg maleriene mine, for der jeg er nå..."
"...betyr de ingenting for meg."
"Men gjennom deg lever noe videre for evig, bortenfor meg."
Det er vel fint. Det var jo livsoppgaven hennes.
Det var forbannelsen hennes.
Her får du en oppfatning om hva jeg gjorde i Japan. Det er en modell.
- Så vakkert. - Vil du se?
De er ikke ferdige ennå. Her er tallerkenen.
Vi begynner å lage dem om to uker.
Forsyn dere. Det er mer.
- Kan du legge unna til oss? - Ja da. Jeg gir dere et servise.
Når jeg får mulighet.
Jeg ble så sjokkert over Hélànes død. Det skjedde så plutselig.
Jeg kan ikke fatte at hun er borte.
San Francisco-reisen slet henne ut.
På den andre siden syntes hun det var veldig morsomt.
Hun virket 15 år yngre. Hun strålte.
Forelesningen hennes om Pauls liv i Valmondois uroet meg litt.
Den var virkelig skamløs.
- Det varting jeg ikke visste. - Samme her. Vi var nok ganske mange.
Hun har aldri vært så frittalende foran oss.
Men det virket som hun hadde et forhold til onkelen sin.
Nei da, slett ikke.
- Hva da? - Jeg vet ikke.
Noe kanskje, men ikke et forhold.
Du har bestemt deg for det. Mamma er plettfri.
Nei. Det fantes mye ømhet.
Hun druknet jo i Pauls malerier. Det var fordi hun elsket ham.
- Ja, men nei... - Det var et faktum.
Det sto klart for meg i alle fall. Urovekkende.
Kjærlighet er noe mer. Da hun tittet på et verk var hun der med ham.
- Et seksuelt forhold, mener du? - Hvorfor blir du så sint?
Det blir jeg ikke. Men vi skal holde oss til sannheten, hun sa ikke noe.
Vi snakker ikke om mange ting. Når noe blir sagt er det befriende!
Hun slet seg ut. Hun gjorde for mye og raste rundt.
Retrospektivet ble nok et vendepunkt. Etter det mistet hun gnisten.
- Begynte det ikke langt tidligere? - Hun ble dårligere og holdt ikke ut.
- Slik var det alt på fødselsdagen. - Hun snakket om arv og salg.
- Det var mye folk i begravelsen. - Flere enn jeg hadde ventet meg.
Men den var fin. Enkel. Ikke sentimental i det hele tatt.
- Slik hun ville ha den. - Det var fint å ha den i bykirken.
Bra hun har betalt takreparasjonen. Ellers hadde alle ligget dårlig an.
Presten sa at hun har gitt bidrag til kirkens pumpe og kirkegårdsmuren.
- Den er falleferdig. - Presten var god.
Han pratet fint om henne.
- Skal du gå ut? - Jeg vil treffe Pierre. Er det dumt?
- Pappa syns at man skal bli. - Nei. Gå ut, du. Jeg tok med noe.
- "No TV Today." Jeg ser aldri på TV. - Gi den til faren din.
- Til gutten din. - "No PC Today."
- Vi får ham ikke til gi opp surfing. - Vi kan forsøke.
- Har du laget dem? - De er helt nye.
Skynd deg før han kommer.
- Vi ses. - Ciao!
- Hva gjør jeg med dette her? - Kast det!
Jérémie, kan du ta den andre quichen?
- Hva er det i den? - Den? Det er purre og geitost.
- Skal jeg hjelpe til? - Ja, sett den ut.
- Ta den. - Er den med bacon?
- Det er nok en quiche à la quiche. - Sett dem der.
Jeg antar at vi får snakke litt om praktiske ting nå.
Dere reiser snart. Jeg blir igjen og tar meg av det materielle.
Jeg har tenkt litt for min del.
På et punkt burde vi være enige.
Vi bevarer Paul Berthiers minne og beholder huset-
- med tingene, møblene og dets sjel. Så får barna våre ta over.
Så er det opp til dem. Når vi er borte.
- Maleriene også? - Selvsagt. Corot og Redon...
Det ville vel være trist å gjøre seg av med dem?
Jo visst.
- Vi bor der når vi ses i ferien. - Når man har noen.
Huset trenger vedlikehold. Det er fallferdig på noen steder.
Eloise blir. Hun ser etter huset. Jeg har pratet med henne.
Ja.
Takk.
Skal vi ikke dekke på?
Jeg forstår hva du mener. Du vil gjøre det for mamma.
Og for Paul Berthier, som jeg jo knapt husker. Men jeg forstår.
Men for oss blir det litt mer komplisert.
Jeg tar det opp siden alle er her nå. Angela og jeg er enige.
De har tilbudt meg en forlenget kontrakt.
Jeg tvilte, men jeg får ingen lignende jobb i Europa.
Selskapets vekstmuligheter fins i Asia. Det er store muligheter der.
Det innebærer en langtidskontrakt.
- Fem år. Jeg fortlyttes til Beijing. - Vi skal bo der.
Vintrene er veldig kalde. For banas skyld leier vi et sommerhus på Bali.
Vi har sett mye fint. Sammenlignet med Frankrike er det utrolig billig.
- Dere hilser vel på? - Selvsagt.
Vi kommer ikke til å ha mulighet til å dra til Europa.
- Ikke på noen år. - Så for vi se.
- Savner ikke barna å være her da? - Vi snakker fransk hjemme.
Men de føler ikke mye for landet eller kulturen.
Timene er på engelsk. Og som andre unger lokkes de av USA.
Neste år drar Pearl til San Francisco. Alle vennene drar dit.
Så for oss, både når det gjelder dagens situasjon og i framtiden, -
- har huset i Valmondois ikke så stor betydning. Vi kan ikke bruke det.
- Og vi får store utgifter. - Vi må kjøpe noe i Beijing.
Selskapet hjelper oss, men vi må bidra selv.
Med olympiaden har leilighetsprisene skutt i høyden.
Jeg forstår.
Jeg innså det ikke, men jeg forstår.
Slik er vår situasjon, men vi får tilpasse oss majoritetens vilje.
- Selvsagt. - Jeg skal hente steken.
Tar du fram skjærebrettet, er du snill?
- Og kniven. - Her.
- Vil du ha en tallerken? - Nei, det trengs ikke.
Det får være bra slik.
Jeg antar at jeg skal prate nå.
Det er ikke lett.
Jeg hadde også noe å fortelle. Jeg trodde det var kveldens scoop.
Takk, Jérémie! Du stjal showet fra meg.
Beklager. Heller du opp litt til?
Ja, James og jeg har kjent hverandre i snart to år.
Jeg glemte å si det, men han måtte dra tilbake for jobbens skyld.
Dere kjenner ham ikke så godt ennå. Han sitter alltid foran dataen.
Vi traff ham i San Francisco. Hélàne likte ham godt.
Uansett, vi skal gifte oss.
Neste år, i mars. Det blir i all enkelhet.
Vi har ikke bestemt oss for om det blir her eller i USA.
Hold opp. Det var en katastrofe forrige gang, men du må ikke...
- Vi sa aldri "katastrofe". - Ikke jeg.
Vi gleder oss for din skyld. Men det var så uventet.
- Dere er fæle. - Gratulerer!
Det betyr at mye kommer til å bli forandret for oss.
Vi bor jo begge to i New York.
Jeg har firmaet mitt med de fleste av kundene mine...
Og han er sjef for en nettavis.
- Han er vel fra Denver? - Ja, vi er der om sommeren.
Det er visst veldig fint. Jeg skulle gjerne vandre med dere i Colorado.
Det betyr... Jeg kommer ikke mer enn en gang i året til Frankrike.
Kanskje noen dager, men...
Så...
Jeg vil ikke velge side eller velte majoriteten...
Men sannheten er at jeg ikke kommer til å kunne utnytte huset.
Etter som årene har gått...
Så betyr det stadig mindre for meg. Det samme gjelder Frankrike.
- Da stemmer du for et salg. - Ja visst, det gjør jeg.
- Du også, Jérémie? - Ja.
Dere var diplomatiske for ikke å såre meg.
- Jeg kan ikke stemme mot dere. - Vi stemmer ikke mot deg heller.
Jeg uttrykte mitt standpunkt.
Men jeg vil at vi blir enige, og bestemmer oss for noe alle vil.
Vil du ha?
Bare litt.
- Vil du ha litt? - Nei takk.
Gjerne. Det var veldig godt. Takk.
- Litt til? - Ja.
Jaha...
Vi får bestemme oss for noe.
Vi får ganske enkelt selge.
Bare jeg bor i Paris, og jeg får vel ta hånd om det praktiske.
Jeg holder dere informert, og så...
Jeg får spørre dere til råds om de avgjørende beslutningene.
Det er masse antikke greier som møbler, malerier, bøker...
Vi får vel se om det er verdt å selge det på auksjon.
Jeg kjenner en som kan hjelpe til.
Det fins noen tinge som jeg vil ha av sentimentale årsaker.
- Men hva vi gjør med resten? - Problemet er arveskatten.
- Vi bør vel beholde Corotmaleriene. - Vi kan ikke skjære dem i tre deler.
De er det mest verdifulle.
Hvis Jérémie trenger penger burde vel de selges først?
- Det syns jeg. - Ja.
- Vent. Det er glasset mitt. - Unnskyld meg.
Det beste hadde vært å ha en stor auksjon.
Vi kan lage en katalog og kalle den "Paul Berthiers samlinger".
Vi kan ha bilder og en fin layout.
Da har vi igjen et minne.
Jeg har jo mer erfaring med sånt enn fréderic...
Jeg kan hjelpe ham. Han kan ingenting og kommer til å gjøre feil.
Jeg sitter jo i Kina. Jeg gjør det jeg kan, men med tidsforskjellen...
Nei, det ordner seg.
Frédéric?
- Gråter du? - Ikke skap deg.
Ja, da! Man trenger ikke...
Unnskyld meg. Takk.
Alle er her.
Advokat Lambert tar straks imot.
- Godt jobbet. - Jeg fant ingen parkering.
Firmaet har en parkering. Ingen fare. Lambert snakker i telefonen.
Unnskyld at dere måtte vente.
Vær så god og sitt. Det er vel nok stoler?
Alt er ganske tydelig. Men det hadde vært enda bedre om moren din-
- Hadde forutsett sin bortgang på visse områder.
Jeg maste om at hun skulle gå til en advokat, men hun nektet.
- Mennesker er overtroiske. - Nå risikerer dere å få mye skatt.
Jeg har sett på lista. De fleste av arvestykkene ser ut til å være der.
Som kunstverkene og løsøre...
Jeg er ingen ekspert, men en del ting virker veldig verdifulle.
- Ja, bare maleriene... - Særlig de av Corot.
Corots verdi på det internasjonale markedet er vanskelig å vurdere.
Og det er bistre motiv.
Uansett bør man ansette en ekspert.
Den beste måten å unnslippe skatten, som kan bli veldig høy, -
- er å gi visse verk til staten.
Musée d'Orsay er interessert i mye. Det sa Hélàne ofte.
- Majorelleskrivbordet, for eksempel. - Og skapet av Josef Hofmann.
- Det fins betydningsfulle objekter. - Som sjelden fins på markedet.
Dessuten kjenner vi direktøren på Kunsthåndtverksskolen.
Det var en venn av mamma.
Det er utmerket. Han hjelper dere med å lage en mappe.
Så må musée d'Orsay få skatteetaten til å akseptere dem.
Det fins også en serie skissebøker av Paul Berthier.
De kan vi nok selge i USA.
En internasjonal anerkjennelse er bra å få. Det kan jeg hjelpe til med.
Veldig bra. Ellers er dere vel enige om å selge huset i Valmondois?
- Ja, vi har snakket om det. - Det blir for mye jobb.
- Vi har ikke bruk for det. - Jeg kjenner en dyktig megler.
Han selger leiligheten vår i Paris og heter M Rosen.
- Har du pratet med ham? - Ja, jeg har nevnt det.
- Hva har han sagt? - Ha har hørt seg ofr om området.
Det går nok å selge lett, og til en god pris.
- Du kaster ikke bort tiden. - Hva mener du?
- Du regnet med et salg. - Hva hadde du tenkt deg?
Ingenting. Men jeg er glad i huset, noe jeg trodde alle var.
Det er jeg også. Men karrieren min utviklet seg i en uventet retning.
Jeg har tre barn og må velge. Jeg må dessverre telle pengene.
Kan dere ikke prate om det der senere?
- Har du nummeret til denne Rosen? - Selvsagt.
- Det står lengst ned. - Takk.
Kan du vente et sekund? Jeg kommer.
Jeg må dra nå. Jeg skal til hotellet. Flyet går klokken tre.
- Jeg kommer om ti dager igjen. - Da har jeg reist.
Da ses vi når vi ses... Jeg må stikke.
- Si i fra om Pearl senere. - Vi prater om det.
Hun kan komme til oss på ferien. Bare ta en telefon.
- Håpløst. Alltid på farten. - Skal vi ta et glass?
- Der? - Ja. Det blir bra.
Mamma var likedan. Hun kunne aldri bli på et og samme sted.
Det virket som hun flyktet fra noe.
Ikke oss, håper jeg.
Når du sier det, så...
- Hva vil du ha? - En kaffe.
Hei. Kan vi få to kaffe, takk? Jeg håper jeg ikke avbryter noe.
Mamma var likedan.
Hun viet livet sitt til onkelen fordi hun avskydde pappas radiatorer.
- Men hun elsket ham. - Kanskje, men hun så ned på ham.
Dagen etter at han døde tok hun tilbake pikenavnet sitt.
"Hélàne Berthier" lød bedre enn "Hélàne Marly Radiatorer."
Ja. Men glem ikke at pappa var ganske slitsom.
Du tar feil. Han var tøff, men mer følsom enn hun.
Han betalte regninger, ble foraktet og holdt kjeft.
- Han følte seg underlegen. - Hun kvelte ham med onkelen sin.
- Paul Berthier var en stor kunstner. - Ja, hva vet jeg...
- Visse ting er bra, andre ikke. - Nei, alt er virkelig fint.
- Kaffe? - Ja.
Takk.
Du... Ikke vær sint på meg.
Å flytte til Kina var et vanskelig valg. Jeg tenkte det var midlertidig.
- En måte å tjene rakse penger. - Nå har du livet ditt der.
Ja, og framfor alt barna mine.
- Kommer du ikke tilbake? - Jeg tror ikke det.
- Hélàne visste det. - Hun ante det vel.
Hun prøvde å si det til meg, men jeg hørte ikke etter.
Det eneste jeg angrer, vet du hva det er?
- Maleriene av Corot. - Hvorfor beholder du dem ikke?
Jeg har ikke råd til å kjøpe dere ut.
Ja, jeg trenger pengene. Du er vel ikke sur for det?
- Nei. - Er det sikkert?
Og Eloise?
Hun gjør i stand huset. Så går hun av med pensjonen.
Jeg tror at hun har slektninger i Syd-Frankrike-
- med et fint hus. De tilbød henne å bo hos dem.
Så fint.
Det føles rart å forestille seg Valmondoishuset solgt.
Andre som bor der, med andre vaner og en annen livsstil.
Og uten Eloise.
Ja. Uten Eloise.
- Ok. - Gå nå.
- Vi ses. - Ja.
- Det var ikke vanskelig å følge med? - Det gikk bra.
Jeg mistet deg av syne en stund.
Du har vel nøkkelen? Du fikk den til hengelåsen.
Du ga meg den ikke. Unnskyld.
Der er den.
- Jeg skrur av alarmen. - Har du koden?
Jeg beholder nøkkelen nå.
Du kan følge etter meg.
Her er vasen jeg nevnte. Daums signatur står der.
De var egentlig to stykker. Det fins skisser også.
Atelieret går man inn i fra utsiden.
- Vil du se Corotmaleriene? - Gjerne. Og Redonmaleriene?
Det er bare ett. Det andre er til en nødvendig restaurering.
Her er de.
De der kjente jeg ikke til. Er de laget her?
Jeg tror det. Mor sa at på den enga står supermarkedet i dag.
Vi kjørte forbi da vi forlot L'lsle-Adam.
Jeg går først. Unnskyld meg.
Greit.
Mamma etterlot alt her. Det er godt organisert.
Her er skissebøkene, hvis du vil se på dem.
Jeg så noen i Oxford, men de var lang fra så komplette.
- Hva hadde du tenkt å gjøre med dem? - Prøve å selge dem i New York.
Ja, jeg vet at det ikke er så lett.
Og derfor skal de være sammen.
Unnskyld. Jeg kjenner meg litt rystet.
Det er første gang jeg er her siden Hélàne døde.
- Vi har ikke rørt noe. - Jeg ser det.
Hun selv hadde ikke rørt noe heller siden Paul døde.
Alt med ham var hellig. Det var irriterende iblant.
- Hun elsket ham høyt. - Mener du at hun var knyttet til ham?
Hun var Pauls siste store lidenskap.
- Så mamma var hans siste lidenskap? - Ja visst.
På grunn av familien måtte de holde det hemmelig.
Dere var små og ville ikke forstått.
Men jeg så dem ofte sammen, det var veldig rørende.
Moren din var virkelig veldig lykkelig på den tiden.
Ring Frédéric og be ham montere telefonen!
Majorelle lagde ikke mange sånne vitrineskap.
Dette er nok det siste som fins i en privat samling.
Nøkkelen er nok på kontoret.
Der har vi Majorelleskrivbordet. Tar vi vekk papirene, syns det bedre.
- Museet har villet ha det lenge. - Her la hun nøkkelen.
Nå er jeg litt forvirret. Hvor er Hoffmannskapet?
Rett bak deg.
Ja! Paul Berthier viste det til meg da han hadde kjøpt det.
- Han var stolt over det. - Han et hadde godt øye.
Ingen interesserte seg for modernisme fra Wien. Man rynket på nesa.
- Jeg tok hendene. Gjør det noe? - Nei da.
De har ingen verdi, bortsett fra affeksjonsverdien.
Jeg skal vise dere porselenet. Det er mer, men...
Her!
Hélàne lovte meg dette. Jeg beholder det.
Serviset er av Theodore Haviland, med dekor av Suzanne Lalique.
- Takk. Det vet jeg godt. - Er det fullstendig?
- Ja visst. - Vil du ha det også?
Nei, nei. Absolutt ikke.
Jeg tar dette her.
Men her er den jo.
Jeg fant den!
- Disse to nevnte du ikke. - Jeg merker dem ikke lenger.
Signert H & Co og av Félix Bracquemond.
- Han lagde litt glass på 1880-tallet. - De er veldig fine.
De er moderne for den tiden.
Hvor fant du disse her? Det er jo Bracquemondvaser.
- De sto i et skap. - Ikke Hélànes favoritter.
- Nei, hun nevnte dem aldri. - Men Paul likte Bracquemond.
De impresjonistiske vasene burde også være hans.
- Hvor er de? - På peisen. Stilen er japansk.
- Se og si hva du syns. - Jeg kjenner ikke til Bracquemond.
Det var en retrospektiv med ham i Limoges for noen år siden.
Vasene er en styrke når vi lager mappen vår.
- Tror du at det kommer til å gå? - Det burde det gjøre.
Jeg og moren din diskuterte ofte denne donasjonen.
- Hva sa hun da? - At det var opp til dere, ikke henne.
Jeg ville ikke insistere foran Adrienne, men...
Jeg er skeptisk til å la Berthiers skissebøker eksporteres.
Det hadde vært synd om en så viktig samling forlot landet.
- Eller deles opp. - Hun vil ikke dele den.
Hun lurer seg selv. Tenkte hun å selge dem på Christie's i New York?
- Det er det hun har sagt. - De kommer til å selge dem separat.
- Du må ha vitrineskapsnøkkelen. - Jeg la den i lomma. Her.
Dette fikk tydeligvis være oppbevaring for vaskesaker.
Se! Rustfjerningsmiddel.
- Hva er dette? - Pauls siste skisse. Se!
- Utsikten herfra. - Hélàne ville at du skulle ha den.
Jeg vet det.
Her er delene av Degas gipsskulpturer som jeg nevnte.
- Får jeg se? - Selvsagt! Vær så god.
Oi! For en ynkelig tilstand.
Gérard, hjelper du meg med maleriet?
Jeg kommer.
Vi stiller det opp mot veggen.
Forsiktig.
Elise! Jeg hørte at du var på vei. Så snilt å ta med blomster.
Hélàne avskydde rom uten blomster. Tomme vaser var rene døden.
Asters var favoritten hennes.
Ja, det er sesong for dem nå.
- Kom du hit i drosje? - Nevøen min kjørte meg i drosjen sin.
Han våget ikke gå inn. Han er utenfor.
- Denne pakkingen føles rart. - For meg også.
Ja, det forsår jeg. For familien må det være enda tristere.
Eloise, jeg ville bare si...
Jeg er virkelig lei for det. Jeg ville ikke selge huset. Men...
Det er umulig. Jeg forklarte det for deg før.
Det er følsomt å dele tingene mellom oss.
Hélàne mistenkte det.
Hun visste at Jérémie og Adrienne ikke ville bo i Frankrike.
- Hun sa det iblant. - Hva sa hun?
At huset skulle selges etter hennes død. Det var uunngåelig.
Du vet at hun ga deg penger?
Advokaten besørger overføringen. Han tar kontakt med deg.
Men ring meg, så hjelper jeg deg å deklarere.
Det er mange dumme papirer, men det er viktig at det blir riktig.
Du kan vel beholde noen av Hélànes ting.
Som et minne. Noe som tilhørte henne.
- Takk, men det føles feil. - Det er det minste vi kan gjøre.
Greit.
Det fins en vase med grønne bobler...
Jeg fortsetter å sette blomster i den og tenker på henne.
- Hva er det der? - En vase. Frédéric ga den til meg.
Jeg fikk ta hva jeg ville. Jeg valgte ut en hverdagslig ting.
Hva skulle jeg gjøre med noe verdifullt?
Det er sant. Du gjorde rett.
Herr Marly, bli med meg.
Vær så god.
Det er ingen fare. Vi skremte henne.
Vi gjør noen rutinekontroller og så slipper vi henne. Slå deg ned.
- Men det er likevel alvorlig. - Jeg er sjokkert, jeg ante det ikke.
- Hun er ansvarlig og flink på skolen. - Butikksjefen har sett henne lenge.
Jentene selger klærne på skolen. Du har vel merket noe?
Neil I går kveld var vi på en utstilling på Palais de Tokyo-
- med avansert moderne kunst. Hun viste stor interesse.
Hun har ikke kjøpt mer enn lommepengene tilsier i det siste?
Jeg vet ikke. Kansje... Jeg får spørre kona mi.
Venninnen hennes stakk av og har ikke blitt identifisert.
Hun har mange venner. De går på gym. De kommer og går hjemme.
Jeg er sjelden hjemme. Jeg er ofte utenlands i jobben.
Det er ille som det er, men så fant vi dette i veska hennes.
Jeg setter ikke i gang noe fortre gram. Det er i det minste ikke crack.
Men hender det igjen blir jeg mindre forståelsesfull.
Hun er ikke dømt tidligere og følger med på skolen.
God dag, det er Frédéric Marly. Jeg forstyrrer vel ikke?
Hørt noe? Unnskyld! Jeg trodde det var tidligere i ettermiddag.
Møtet ble framskyndet. Men jeg skal dit nå med en gang.
Jeg ringer deg etterpå.
Skal vi si det?
Jeg lover det.
Ja da. Ha det.
Claire, ringte du etter en drosje til meg?
- God dag, ærede dommer. - God dag, kjære venn.
Vi skal vie oss til Berthiergaven.
Herr Waldemar skal fortelle oss om den.
Det er interessante 1800-tallsmøbler og malerier av Odilon Redon.
Musée d'Orsay har vært interessert i dem i mange år.
Særlig orkidéskrivbordet av Majorelle som dere kjenner til.
Vi fikk låne det av Hélàne Berthier til en utstilling for noen år siden.
Vi er også veldig interesserte i vitrineskapet av samme kunstner.
Det eksisterer tre like, men dessverre fins de utenlands.
- Samt disse to fra Auteuils atelier.
Og selvsagt de to dekorative maleriene av Odilon Redon.
Dere har en liste foran dere.
Jeg beklager fraværet av Paul Berthiers verk.
Men familien har ikke mange igjen, -
- og jeg tror at de ønsker beholde dem.
Jeg hørte at Adrienne Marly hadde tenkt å selge Berthiers skissebøker-
- hos Christie's. De kommer til å rives i stykker.
Vi må gjøre noe.
Unnskyld, men jeg pratet nylig med henne om dette.
Og hun virker å ha forlatt de planene helt nå.
Rede dommer, personlig har jeg store innvendinger mot mappen.
Når det gjelder 1800-tallsmøbler er det alltid det samme.
De framstilles som ytterst uvanlige.
- Så slutter de likevel i et lager. - Folk er ikke klare for dem ennå.
- Du røyker også. Bra. - Jeg anga ikke Aurore.
Det skulle bare mangle. For en skam!
- Det var første gang. - Ja da. Unnskyld meg.
- Nei, det var ikke det. - Takk for ærligheten.
- Du røyker selv en joint iblant. - Jeg blir ikke tatt.
- Da gjør jeg som du. - Nå slutter du med isse dumhetene.
Jeg skjønner. Purkene holdt et foredrag i to timer for meg.
Har du ikke noe mer å si? Jeg fortsetter gjerne å prate.
Når det gjelder nasking og dop er ofte en gutt innblandet.
Fins det en gutt, så si det før jeg får høre det av purkene.
- Litt. - Litt?
- Fins det "litt av en gutt"? - Ja.
- Er det litt en flørt også? - Litt.
Litt mer enn så?
Vi er forsiktige. Veldig forsiktige.
Flott. Det var godt å høre. Hvem er den "veldig forsiktige"?
- Det er ikke din sak. - Ok.
Du har rett ikke å si noe. Men ikke påstå at det ikke er min sak.
Du kjenner ham ikke.
- Går han på skolen? - Nei.
Jeg antar at dere møttes på trening?
Nei.
Man kan aldri prate alvorlig med deg.
Svar da. Hvis du blir tatt drar vi bare tilbake til politistasjonen.
Ja, smell døren også!
- Hvordan gikk det på museet? - Interesserer du deg for sånt?
Du prater jo ikke om annet.
Jeg måtte hente søsteren din på politistasjonen.
Så du vet ikke hvordan møtet gikk? Ring dem nå.
Det er for sent å ringe en direktør nå.
- Blåser du i hva søsteren din gjør? - Kameraten hennes ringte.
- Hva sa hun da? - Jeg skulle spyle ned gress i do.
- Gjorde du det? - Ja. Det kunne jo ha gått ille.
For deg også. Du har ansvaret for henne.
Herregud.
Det store maleriet er laget av Lucien Simon.
Han tilhørte generasjonen som fulgte rett etter impresjonistene.
Det er en interessant kunstner fordi han er representativ for perioden.
I denne bygningen ligger ateliéene der vi restaurerer.
Her ligger møbelsnekkeriet, kunstsmia-
- og her skulpturateliéet.
- Forstyrrer vi dere? - Nei. Kom inn.
God dag.
Dette er et interessant verk. Det kom til oss som gave.
Og Bruno gjør et beundringsverdig arbeid med det.
Det er like nytt for meg som for dere.
Du har reddet den. Ærlig talt trodde jeg ikke at det var mulig.
På deres høyre side ser dere en skulptur av Rodin.
Den ble stilt ut i Brussel.
Hvis vi går inn her kommer vi til møbelavdelingen-
- og École de Nancy derfor eksempel Daum, Gallé og Majorelle tilhørte.
Foran oss her ser dere to stoler og et bord-
Her står også et spisebord. Og på den siden malt glass.
Man tenker på Tiffany, den amerikanske kunstneren.
Her har vi et viktig møbel av Majorelle.
Den utgjør et hjørne omgitt av to lamper og andre lamper på veggen.
Foran dere har dere altså dette fine lille skrivebordet-
- som ble laget for privat bruk og ikke for offisielle sammenhenger.
Jeg har snart gått igjennom alle salene. Vi er ved møblene. Nå går de.
Vi kan gå på kino senere. Velg noe du. Vi ses der.
Det føles rart å se det her.
- Jeg vet ikke hva jeg syns. - Ikke jeg heller.
Men de har stilt det opp fint.
Ja.
Det er fint oppstilt.
Hvem har designet den lampen?
Jeg har ingen anelse om hvem det er.
- Ser det ikke inneburet ut der? - Nei.
- Flere har glede av det nå. - De blåser i det.
Slett ikke. De går forbi og ser. Det er historie for alle.
Har vasene en historie?
De burde være i en stue med blomster, i et naturlig lys.
Ellers er de døde og sjelløse.
- Da gjelder det samme for maleriene. - Selvsagt.
Husker du Antonio Bernardi? Vi så en privat utstilling i Sveits.
I Lugano, ja. Jeg kunne ikke bli med.
Den var hos en finansmann som hadde kunsten i en moderne leilighet.
Det var metalluker og alarmer overalt. Han var så stolt over det.
Antonio så et maleri der og bleknet. Den var av ekskona hans.
- Francesca? Hva skjedde med henne? - Hun døde for lenge siden av kreft.
For ham var maleriet i et fengsel. Han ville ta det med seg.
- Se! - Hva da?
- Vasen Eloise satte buketten vår i. - Jeg glemte å si det. Den er dyrebar.
Det fins en til. Den ga jeg nettopp til Eloise.
- Jeg begynte å gråte av julekortet. - Jeg ble også rørt av det.
- Svarte du henne? - Jeg glemte det.
Du lovte jo at du skulle gjøre det.
Kom! Vi går nå.
- Vi burde ikke ha solgt Corotbildene. - Nå holder det! Vi blåser i dem.
Ikke mas mer om det. Det er virkelig trettende.
- Skulle du ha kjøpt ut de andre? - Hvorfor ikke?
- Med hvilke penger? - Jeg kunne ha lånt.
- Og huset også? - Hvorfor ikke?
Du vet godt at det var umulig.
Takk.
- Vær så god. - Takk.
Det er likevel gjort nå. Jeg skriver under kontrakten neste mandag.
Jeg lovte barna at de kunne ha en fest der.
De kan gjøre hva de vil. Vi eier de en måned til.
Bra. Ellers hadde de blitt skuffet.
- Skal de bli en hel helg? - Vet ikke. Men jeg tror det.
- Jeg håper de ikke dummer seg ut. - Hvorfor?
- Si fra om du trenger noe. - Ja da.
- Vi er i Spania hele sommeren. - Ja, Muriel sa det.
- Vi kommer i midten av september. - Ha det hyggelig.
- Ring om det er noe. - Jeg skal ikke forstyrre dere.
- Har du Muriels mobilnummer? - Ja da.
Har du fyr? Takk.
- Vil du ikke? - Jo.
Hvordan går det?
Takk, den er tung.
Vi kan sette alt her.
Jeg skal vise dere rommene. De er der oppe.
I første etasje fins et til høyre.
Til venstre er badet, og toalettet er til høyre.
- Hva gjør du, Gaël? - Til komfyren.
- Hvor fant du veden? - Bak.
Det er jo hos naboen. Du har tatt masse.
Ta det med ro.
Går det framover med musikken? Det tar lang tid å få satt det opp.
Vil du gjøre det? Vær så god.
Nei, du får gjøre det.
Alt bra? Har du sett Richard?
- Jeg så ham i atelieret. - Takk.
- Gikk Richard? - Ja, nettopp.
- Han gikk mot broen. - Takk.
Hallo, gutter. Jeg har kjøpt øl.
Er alt i orden, gutter? Byr du?
- Hei, Hélàne! - Takk.
Jeg bytter musikk.
- Er det ikke kaldt? - Nei da.
Takk.
Jeg kom hit med bestemor og plukket bær da jeg var liten.
At hun gjorde det samme med onkelen sin.
Det fins et maleri av henne som barn når hun plukker kirsebær.
Det er fra denne retningen. Nei.
Det er andre veien. Man så huset i bakgrunnen.
- Det var ikke skjult av trærne. - Hvor er maleriet?
Hos en samler i Lyon.
Vi spiste middag hos ham en gang.
Hun sa at jeg skulle ta med barna mine hit en dag.
Når jeg fikk barn.
Hva er det?
Gråter du?
Bestemor er død. Huset er solgt.
- Sylvie, Richard! Vi venter på dere! - Kom! Jeg vil ikke at de ser oss.
Vi må klatre over muren.